Nu er det Sofie og Nikolaj, der med voldsom god stil, kører den gamle kro. Jeg har været så priviligeret at spise der et par gange, og jeg kan kun anbefale det. Sofie, hvis oldefar, i sin tid, fik opført kyllingemoderen, drev kroen og ejede Hotel Jomfrubjerget, sørger for lækker rolig stemning. På kroen findes et fornuftigt udvalg af drikkevarer og virkelig god mad, der hverken er for fancy eller kedelig. Den står Nikolaj for. Han har netop arbejdet på fancy restauranter og endda også været restauratør med sin egen michelinrestaurant. Det er heldigvis ikke steget ham til hovedet.
Jeg har aldrig spist middag på kroen efter at det nye værtspar har overtaget gemakkerne, men både brunch og frokost. Jeg nu er på vej ind i skoven til bornholmernes gamle udflugtsmål, for jeg ved, at hvis der er nogen, der skatter madhåndværket højt, så er det Nikolaj.
Selvom kroen kun har åbent i weekenden på denne tid af året, og dermed er lukket. Da jeg betræder gulvet med mine sjapstøvler, så kan man godt fornemme en god stemning. Der er vaser med blomster på bordene, i hjørnet står en udstoppet røvfugl og over pejsen hænger, i bedste krostil, et dyrekranie med gevir. Ude fra køkkenet lyder der stille musik, dæmpet tale og lidt skramlen med gryder og pander – for mig en velkendt lyd, men der er ikke skyggen af stress og råben.
Nikolaj og Daniel står og gør klar til morgendagens åbning. De byder på kaffe, og der går ikke lang tid før, at snakken er godt igang.
Mens Nikolaj gør en ret klar til foto, taler vi om, hvordan det har været for ham at skrue ned for de kulinariske ambitioner, som de fleste kokke har. Jeg tænker umiddelbart, at det kan være svært, for de fleste kokke har en trang til at vise, hvor meget de kan, gøre oplevelsen for gæsten så god og så vild som muligt – uanset hvad det koster af personlige investeringer. Nikolaj fortæller, at det naturligvis var svært, men at det hele skal jo hænge sammen, når der nu også er kone, børn og et helt andet liv at tage hensyn til, end da han var en ung kok i tyverne. “Dengang kunne man jo sagtens stå og pille jomfruhummere til kl 2 om natten, hvis det var dét den ret man gerne ville lave krævede – det går bare ikke i dag”, siger han med et smil. “Det handler om at hvile i sig selv og prøve at føle efter, hvad der gør en selv glad. Det er jo heller ikke sikkert, at de gæster, vi har her på kroen, vil værdsætte, at man har stået til kl 2 om natten for at lave den helt særlige lille lækre ret – måske vil de hellere have et måltid, der passer til det, man kan forvente på en kro.” “Så på den måde var det nemt at tilpasse maden. Det er, som sagt værre med ens egne ambitioner.” Nikolaj fortsætter: “Lige i starten prøvede jeg at være lidt mere fancy, men det spillede bare ikke, og jeg blev vildt frustreret og tænkte på, om jeg var blevet for rusten. Men så var det egentlig her Sofie mindede mig om min håndværksmæssige kunnen og jeg begyndte at fokusere på maden på en lidt anden måde.”