Man ser det ikke lige med det samme, men går man den helt ulogiske vej forbi kassen i Daglig Brugsen i Pedersker, så sker der det forunderlige, at der rundt om hjørnet, og forbi bland selv slikket, er et lille repos, nærmest som en lille scene, der er hævet en halv meter over jorden.
Det er nok i virkeligheden ikke meningen, at man skal gå den forkerte vej ind og forbi bland selv slikket. Snarere er det formentlig tanken, at man skal snuppe en kurv og snuse lidt rundt inde i Brugsen, forsyne sig med både frost-, køle- og kolonialvarer, og hvad man ellers har et forbrug af i det daglige. Når man så er på vej til kassen, så hører man det, mens man nærmer sig, at det er her, det for alvor sker sådan en uskyldig onsdag eftermiddag. I Pedersker Brugs har man nemlig fundet ud af, at det ikke er nok at sælge dagligvarer, hvis man skal overleve i en by med kun 230 indbyggere. Derfor er de gået utraditionelt til værks og har opstartet en strikkecafé.
Der er grin og småsnak i den lille flok, som sidder bænket rundt om et spisebord. Lille er nu nok så meget sagt, for det er ikke dagens smalleste sag at få plads til en Tidende-journalist, som denne eftermiddag har fået lov til at klemme sig ind, de manglende evner til at forvandle nål og garn til farvestrålende trøjer og halstørklæder til trods.
Væggene er beklædt med hylder, som bugner af garn i alverdens farver. Dusede nuancer, pasteller, jordfarver og i forskellige kvaliteter fra den helt bløde og luftige og til en tykkere og mere bastant vævning. Der er strikkepinde og alverdens andre små dimsedutter og fint værktøj, hvis eksistens mange danskere formentlig er helt uvidende om.