Alice har forberedt sig på vores samtale og skrevet stikord ned i forhold til de emner, jeg på forhånd har nævnt, at jeg gerne vil snakke om, herunder vores tid i grundskolen i Rutsker. Den har hun mange erindringer fra. At vi i de små klasser gav hånd til lærerinden og nejede, inden vi gik hjem. At et af fagene var ”genfortælling”. At vi havde stor respekt for lærer Jensen, som var en naturlig, fair autoritet. Og så videre, og så videre. Jeg kunne skrive flere sider om det, som Alice husker fra skolen. Men der er ét minde, der står klarest for hende: Frøken Jørgensen. Hun var vores lærerinde i de tre første skoleår.
– Jeg husker, at hun var noget af det skønneste. Jeg tror, hun aldrig skældte ud. Hun var mild og kunne lide os. Hun er simpelthen grunden til, at jeg allerede som 7-årig vidste, at jeg ville være lærer, når jeg blev stor. Jeg ville være ligesom hende.
Alice fortæller videre om den dag, da alle børn var blevet overrasket af et kraftigt regnvejr på vej til skole og derfor nåede frem gennemblødte. Så stoppede frøken Jørgensen en masse børn ind i bilen og kørte dem hjem, så de kunne skifte til tørt tøj. Sådan var hun.
Overgangen til centralskolen i 1961 betragter Alice som et kæmpefremskridt. Det gav ekstra muligheder for at dygtiggøre os til fremtiden.
Barndom, værdier og uddannelse